Etelänbastardikilpikonna.
Se lepää matalikossa Costa Rican edustalla
uituaan puolitoista tuhatta kilometriä,
koska sen kantamat munat pitää munia kuivalla maalla.
Nyt se on palannut samalle rannalle,
missä se itse kuoriutui kymmenen vuotta sitten.
Sen pitää jättää meren turva
ja kohdata tuntemattomuus.
Se on äärimmillään raskaana,
mutta kyse on sen lajin tulevaisuudesta.
Koko rannan pituisessa näyssä,
muuttumattomana miljoonia vuosia,
merikilpikonnaemot nousevat merestä
sadoin tuhansittain.
Vain ne eläimet, jotka voittavat sekä maan että meren haasteet,
voivat menestyä näillä rannikoilla.
RANNIKOT
Rannikkomme ovat äkisti muuttuvia ja palkitsevia.
Galápagossaaret trooppisella Tyynellämerellä.
Niiden karu rantaviiva näyttää sopimattomalta,
mutta yksi eläinlaji on oppinut käyttämään sitä hyödykseen.
Merileijonia.
Nuoria uroksia.
Niiden pitää kerätä kiloja,
koska vain isoimmat urokset saavat naaraan ja parittelevat.
Jos nämä nuoret eivät kasva tarpeeksi isoiksi,
ne jäävät yksin tälle syrjäiselle rantaviivalle.
Niinpä yksi nälkäinen nuori lähtee.
Se pyytää suursaalista.
Keltaevätonnikaloja.
Kukin 60 kilon painoinen,
ja huippunopeus 60 km/h.
Se ei saa niitä kiinni avomerellä,
mutta sillä on suunnitelma.
Edessä aukeaa poukama.
Se ajaa ne sitä kohti.
Ansaansa.
Umpikujaan.
Mutta ne livahtavat karkuun.
Se epäonnistui.
Mutta toinenkin keino voi olla.
Nyt ne lähtevät joukolla.
Ne kokoavat tonnikalat yhteen
ja ajavat ne poukamaan.
Merileijonat ohjaavat rintamana tonnikalat kohti pullonkaulaa.
Tonnikalat ovat taas umpikujassa.
Mutta nyt nuori uros kääntyy takaisin
estämään ulospääsyn.
Nyt kun parvi yrittää karata,
se ei päästä niitä ulos vaan ajaa ne toiseen umpikujaan.
Joukko voi nyt napata ne yksi kerrallaan.
Tämä kätevä kalastustekniikka,
joka vaatii harkintaa, suunnittelua ja yhteistyötä,
on nähty vain täällä Galápagossaarilla.
Yhdestä tonnikalasta saa proteiinia viiden tavallisen päiväsaaliin verran.
Lopulta nuori uros jättää paikkansa
ja ottaa palkkionsa.
Proteiinirikkaalla ruokavaliolla
siitä tulee hyvää vauhtia täysikasvuinen siitosuros.
Pyytämällä poukamassa galapagosinmerileijonat
ovat käyttäneet tilaisuutta hyväkseen,
mikä on mahdollista rannikoilla, maailmojen kohtauspaikassa.
Rannikko on elinympäristöistä meren nopeimmin muuttuva
vuoroveden johdosta.
Vuorovesi syntyy Kuun painovoimasta mereen.
Kuun kiertäessä planeettaamme merenpinta nousee ja laskee
tavallisesti kahdesti päivässä
luoden jatkuvasti vaihtuvan maiseman.
Missään muualla merieläimet eivät kohtaa niin muuttuvia olosuhteita
ollen päivittäisessä vaarassa kuivua polttavassa auringossa.
Vuoroveden perääntyminen kiviseltä rannalta
voi jättää jälkeensä hetkellisen keitaan.
Kivialtaan.
Näennäisesti se on rauhan tyyssija.
Mutta ei pitkään.
Nopeuttamalla minuutit sekunneiksi paljastuu yllätykselliset draamat.
Täällä kasvin-, raadon- ja siiviläsyöjien
pitää käyttää lyhyet tunnit ennen kuin vuorovesi palaa.
Merivuokot ahmivat kaiken, mihin ylettyvät,
vaikka kaikki ruoka ei sulakaan yhtä hyvin.
Nämä taianomaiset maailmat ovat pian taistelutantereita.
Tällä saalistavalla pedolla on viisi sakaraa ja alla suuaukko.
Okrankeltainen meritähti.
Se etsii maljakotiloita.
Jotkut eivät pääse pakoon, ja se nielaisee ne sisäänsä.
Mutta toisilla on salainen puolustuskeino.
Ne levittävät liukkaan puskurin,
jonka avulla ne liukuvat turvaan.
Ja tällä kotilolla on oma henkivartijansa.
Suomumadon näykkäys tekee kipeää.
Meritähti suosii ruokaa, joka ei pure takaisin.
Kotilo jatkaa menoaan henkivartija kuoren alla.
Mutta yhtä petoa vastaan
kotiloilla ei ole puolustuskeinoa.
Imurikala.
Se voi vääntää hampaillaan
kotilon irti kivestä kuin pullonkorkin.
Sitten imurikala nielaisee sen
kuorineen päivineen.
Nämä draamat kestävät vain lyhyet tunnit ennen vuoroveden paluuta.
Joka päivä meri muuttuu maaksi ja maa mereksi
tuoden uusia mahdollisuuksia.
Sally Lightfoot -rapu,
yksi tuhansista tilaisuuttaan odottavista taskuravuista.
Joka päivä ne kerääntyvät Brasilian trooppisille rannoille
odottamaan laskuvettä.
Se paljastaa niiden ruokailupaikat,
levän peittämät kivet sata metriä rannasta.
Pääsy sinne on kilpa vuorovettä vastaan.
Ne loikkivat kiveltä kivelle.
Nämä ravut näyttävät pelkäävän vettä.
Ja hyvästä syystä.
Mureena.
Ketjumureena on erikoistunut rapuihin.
Sen tylpät hampaat tarttuvat ja murskaavat helposti ravun kuoren.
Se on ravun pahin vihollinen.
Mutta rapujen ruokapaikat ovat vielä kaukana edessä.
Niiden pitää jatkaa.
Puolimatkassa.
Mutta vihollisella on keinonsa
ylittää maa
ja virittää uusi ansa.
Syödäkseen rapujen pitää jatkaa eteenpäin.
Mutta turvaa ei ole missään.
Mustekala, toinen ravuntappaja.
Ravut pinkovat sen, minkä pääsevät.
Onnistui.
Henkensä edestä
syömään näille levälaitumille.
Mutta jo tunneissa vuoroveden kääntyessä
niiden pitää juosta sama matka takaisin.
Vuorovesi ei ole ainoa voima, joka vaikuttaa rannikoilla.
Suurimmat aallot syntyvät kaukana merellä
ja kasvavat rannikkoa kohti hyökyessään.
Kun niiden vauhti hidastuu matalammassa vedessä,
jopa 30-metriset huiput jyrkkenevät ja murtuvat.
Monet suurimmat surfatut aallot
muodostuvat Nazarén edustalla Portugalissa.
Joka päivä tällä rannikolla aaltojen voima
vastaa puoltatoista megatonnia TNT:tä.
Aaltojen voima vähitellen muokkaa rannikkojamme.
Osissa Eurooppaa aallot kuluttavat kolme metriä rantaviivaa vuodessa.
Kulumisvauhti riippuu kiven kovuudesta.
Pehmeän kiven kuluminen kovan alta synnyttää näyttäviä kaaria.
Se on loputon hyökkäys,
joka vähitellen veistää holvattuja kivikirkkoja,
kuten tämän pohjoisessa Espanjassa.
Aaltojen voima synnyttää myös suuria linnoituksia,
kuten nämä kalliot arktisella alueella,
koti kymmenille tuhansille paritteleville merilinnuille.
Kallioiden seinämille pääsee vain ilmasta,
ja sopukoita on kaikille, jotka sinne pääsevät.
Mutta syödäkseen merilintujen pitää osata kalastaa merellä.
Lunni.
Se on kalastaja
ja isä.
Sillä on elinikäinen kumppani.
Ne jakavat kasvatusvastuun viikon ikäisestä poikasestaan,
joka tarvitsee vatsansa täyteen viidesti päivässä.
Vanhemmat käyvät vuorotellen kalassa.
On isän vuoro.
Kun kalakannat ovat vähissä,
lunnien pitää lentää 50 km merelle
päästäkseen hyville apajille.
Siellä ne sukeltavat toiseen maailmaan.
Apajat ovat harvassa, eivätkä ne ole yksin.
Etelänkiisloja.
Lunnien tavoin niiden lyhyet siivet sopivat sukeltamiseen.
Lunnit pystyvät olemaan hengittämättä yli minuutin
ja sukeltamaan 40 metriin.
Saalis.
Mutta kotiin on pitkä matka.
Uuvuttavan sadan kilometrin edestakaisen matkan jälkeen
tämä lunni on melkein kotona.
Mutta rannikolla on rosvoja.
Merikihuja.
Palaavia vanhempia ryöstetään.
Kihujen pitkät ja taakse taittuneet siivet tekevät niistä nopeampia ja ketterämpiä.
Lunnien pitää valita tulonsa tarkkaan.
Läheltä piti.
Viimeinen epätoivoinen pyrähdys,
ja se onnistui.
Turvassa kotona kolmen tunnin edestakaisen matkan jälkeen,
missä kärsivällinen kumppani odottaa.
Tänään poikanen syö.
Mutta kalamäärien lasku
vaikeuttaa monen lunninpoikasen ruokintaa.
Muuttuvilla vesillä voi olla vielä vaikeampaa lunnivanhempana.
Kahden maailman haasteiden voittaminen on harvoin helppoa.
Yksi merieläin on melkein jättänyt meren.
Muutamalla syrjäisellä Tyynenmeren saarella elää maalla elävin kalamme.
Tämän metrin korkuisen kalkkikivikallion päällä
kahdeksansenttinen luikero on valinnut pesäkolonsa.
Täällä ylhäällä se saa runsaasti levää
kilpailematta meren kalojen kanssa.
Naaraat syövät alapuolella.
Se haluaa niiden huomion,
mutta ne kosteuttavat itseään.
Kosteana pysyminen on tärkeää, koska ne hengittävät ihollaan.
Herättääkseen huomiota se muuttuu mustaksi
ja esittelee oranssia eväänsä.
Naaras huomaa sen.
Mutta nämä Tyynenmeren loikkivat luikerot näyttävät pelkäävän aaltoja.
Ne ovat huonoja uimareita
ja helppoja saaliita meressä.
Uusi yritys.
Naarasta kiinnostaa.
Mutta aalto vie taas voiton.
Uros ei vain luovuta.
Lopulta naaras on myyty.
Se väistää
päästääkseen naaraan koloonsa
ja rohkaisee sitä laskemaan munansa vetävällä tanssillaan.
Sitten se hedelmöittää ne pesänsä suojassa.
Luikerot ovat vaihtaneet merestä maalle.
Toiset ovat tehneet vieläkin onnistuneemman siirron
mutta toiseen suuntaan.
Pingviinit ovat jättäneet lentämisen
ja viettävät suurimman osan elämästään uiden.
Niiden liukas selviytymispuku tiheästi kasvavia höyheniä
on täydellinen jäätäviin vesiin.
Mutta niiden pitää tulla maihin kerran vuodessa.
Etelä-Georgia, erämaasaari lähellä Etelämannerta.
Joka kevät sen rannat ovat vilkkaimmat koko Maassa,
kun sadat tuhannet kuningas- pingviinit palaavat saarelle.
Ne suuntaavat yhdyskuntaan.
Mutta niiden tiellä makaa maailman suurin rasvavalli.
Merinorsuja.
On parittelukausi,
ja nelitonniset aikuiset taistelevat haaremeistaan.
Parasta odottaa niiden rauhoittumista.
Se ei voi lentää esteen yli,
joten sen pitää kävellä mitä hienovaraisimmin
ja toivoa, että nukkuvat jätit pysyvät makuulla.
Varovasti.
Näyttää hankalalta.
Kilpaileva uros aloittaa hyökkäyksen.
Pingviinit voivat jäädä kahden ruven väliin.
Kahdeksan tonnia rasvaa ottaa yhteen.
Valtava johtajauros on voitokas.
Kaaoksessa tämä pingviini livahtaa läpi.
Edessä on 40 000 poikasta
nälkäisinä ja yli-innoissaan.
Mutta joka pingviinillä ei ole poikasta ruokittavaan.
Ne eivät ole täällä siksi.
On toinenkin syy.
Joka pingviinin pitää kestää koettelemus,
joka alkaa hellittämättömällä kutinalla.
Selviytymispuku on kulunut ohueksi
kuukausista ankarassa Eteläisessä jäämeressä.
Ratkaisu on äärimmäinen.
Kaikkien neljän höyhenkerroksen pudotus mahdollisimman nopeasti.
Tapahtuma tunnetaan sulkasatona.
Kunnes höyhenet kasvavat takaisin,
pingviinit pysyvät paikallaan.
Kuukauden nälkiintymisen jälkeen
höyhenpeite suojaa taas täysin vedeltä ja kylmältä.
Laihoina ja nälkäisinä ne ovat innokkaita palaamaan merelle.
Vesitiiviin höyhenpuvun ansiosta
pingviinit menestyvät maalla ja merellä
ankarimmissakin olosuhteissamme.
Etelä-Georgian rannikkoa suojaa saaren syrjäisyys.
Toiset rantaviivat ovat herkemmin haavoittuvia
ja muuttuvat nyt nopeammin kuin koskaan.
Kaksi kolmesta suuresta kaupungista on rannikolla.
On arvioitu, että vuosikymmenessä
10 % luonnontilaisista rannikoista
valtaa rakentaminen.
Silti joka vuosi Floridan Palm Beachin edustalla
erikoinen näky ilmestyy melkein huomaamatta.
Suurin rannikkohaiden kokoontuminen missään.
Mustapilkkahaita.
Kymmenen tuhatta.
Joka tammikuu ne tulevat lämpimiin matalikkoihin
välietappina vaelluksellaan pohjoiseen.
Hait ovat kokoontuneet kauan ennen ihmisen ilmaantumista.
Mutta nyt ne kohtaavat saasteita,
elinympäristön pirstoutumista ja kalastusta
enemmän kuin koskaan aikaisemmin.
Rannikolla ei enää riitä luonnon omien haasteiden voittaminen.
Nyt pitää kohdata myös meidän maailmamme monet haasteet.
SINISEEN
Kuvatakseen yllättävintä luontoa rannikolla
Sininen planeetta II -ryhmä meni meriemme syrjäisimmille rannoille.
Yksi määränpää oli Galápagossaaret.
He etsivät melkein uskomatonta tarinaa,
jonka oli kertonut paikallinen kuvaaja Richard Wollocombe.
Kuulin ystävältäni, joka kalastaa täällä,
että yhtenä päivänä tässä lahdessa
hän näki merileijonien ajavan valtavia tonnikaloja rannalle.
Olin että niin varmaan. En uskonut sanaakaan.
Aivan epätodellista.
Mutta kalajutun houkutus oli liian voimakas sivuutettavaksi.
Hermostuttaa ettemme näe sitä
ja menetän uskottavuuteni.
Ryhmä käynnistää täyden tutkimuksen.
Mutta yksi vielä epäilee.
Siitä tulee mahtava näky...
jos merileijona saa tonnikalan kiinni.
En ole vielä vakuuttunut.
He pystyttävät leirinsä kivikkoiseen poukamaan
kodiksi seuraavaksi kuukaudeksi.
Kesyydestään tunnetut paikalliset eläimet
ovat uteliaita tapaamaan uudet naapurinsa.
Kun merileijonista ei näy merkkiäkään,
ryhmä asentaa poukamaan kauko- ohjattavat vedenalaiset kamerat.
Kuvausapulainen Roby Pepolas ottaa ensimmäisen vahtivuoron.
Täältä toivomme näkevämme veden yli hyppivät merileijonat.
Jos ne tulevat lähelle,
kamera käy ja rokki soi.
Kolme tuntia myöhemmin...
Ilmakuvausryhmä on ensimmäisenä työssä.
Merileijona ajaa tonnikaloja lahteen.
Se sai sen.
Uskomatonta!
Kala kamppailee vieläkin.
Pyhä pyräys!
Se pääsi karkuun.
Tonnikala livahtaa karkuun.
Seuraavina päivinä lisää merileijonia saapuu edellään keltaevätonnikaloja.
Saalistus on käynnissä.
Joo, joo, joo!
Nämä eivät varmasti ole ainoat.
Poukamassa on puoli tusinaa tonnikalaa.
Yhdestä merileijonasta on tullut Richardin suosikki,
ja hän on antanut sille nimen Tagboy.
Se on erilainen, tehokas saalistaja,
tosi ketterä.
Todella kiehtovaa seurata, millaiseksi se osoittautuu.
Ilmasta kopteri paljastaa, miten merileijonat saalistavat yhdessä.
Ilmasta näemme hyvin niiden taktiikan
ja niiden yksilölliset roolit.
Tagboy pysyy keskellä väylää ja estää kaloja karkaamasta.
Jokaisella on roolinsa, ja ne ajavat yhdessä kalat yhteen.
Vaikka merileijonat ovat saalistaneet matalikossa,
ryhmä ei ole nähnyt niiden ajavan tonnikalaa rannalle.
Huonommaksi tilanteen tekee se, että merileijonat eivät ole yksin poukamassa.
Sysihait ovat kaksi metriä pitkiä.
Hai melkein ajoi itsensä rannalle
ja varasti tonnikalan isolta merileijonalta,
joka on nyt tosi vihainen.
Haista huolimatta kertoakseen koko tarinan Richardin pitää mennä veteen.
Tyypillinen haihyökkäys.
Verta vedessä, matalassa, ja erehtyminen saaliista.
Varo sormiasi, Roby.
Rengashaarniskat suojaavat ryhmää vedessä.
Tämä ei ole haiallas.
Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, kuusi haita nyt.
Veren määrä vedessä saa hait syöntivimman valtaan.
Tonnikaloista tulee hakkelusta sekunneissa.
Olla näin lähellä jotain niin villiä
ja suoraan sanoen vaarallista
on upeaa.
Tämän takana on silti hyvä piilotella.
Mutta sitten viikon vilkastumisen jälkeen
merileijonat lopettavat äkisti pyynnin.
Ensimmäisen kerran ei ole ollut toimintaa päivään alun jälkeen.
Vähän huolestuttavaa.
Tonnikalat ovat kadonneet.
Richard on huolestunut.
On merkkejä ympäri maailmaa,
että meret lämpenevät ja muuttuvat köyhemmiksi.
Galápagossaarten merielämä elää meren kylmistä syvistä virtauksista,
jotka tuovat ravinteita pintavesiin.
Jos virtaukset muuttuvat epäsäännöllisemmiksi,
merieläimet voivat hyvin olla vaarassa.
Kun kylmät virtaukset ovat aikaisemmin pysähtyneet,
monet merileijonat ovat nääntyneet nälkään.
Ja lämmetessään virtaukset voivat heikentyä entisestään.
Sitten kahden viikon tuskailun jälkeen
toivo herää.
Sakea sumu laskeutuu poukaman päälle.
Kylmää vettä on kummunnut
ja levinnyt pinnalle
synnyttäen lämpimässä ilmassa sumun.
Toivottavasti kylmä vesi
potkaisee asiat taas käyntiin.
Sumun hälvetessä tervetullut näky.
Tonnikalat ovat palanneet merileijonat perässään.
Ryhmä hyppää työhön.
Tulevat tänne päin!
Veden alla Richard voi vihdoinkin seurata merileijonien yhteistyötä
ja lopulta kuvaa Tagboyn ajavan tonnikalan rannalle.
Ne tuntevat tämän sokkelon pullonkaulat.
Ne osaavat ajaa kalat niihin.
Ja Tagboy esti ruumiillaan ulospääsyn
väsyttäen kalat rauhallisesti.
Aivan mahtavaa, tosi vaikuttavaa.
Ohjaaja Rachel näkee meri- leijonat nyt uudessa valossa.
En aavistanutkaan, että ne pystyvät
näin suunnitelmalliseen taktiikkaan yhteistyössä.
En arvannut, että ne ovat näin älykkäitä.
Richard on onnistunut kuvaamaan tämän harvinaisen pyyntitaktiikan
ja samalla todistanut kalajutun todeksi.
Merileijonien älykkyys on uskomattoman kehittynyt.
Niinpä sanoa, että odotukseni on ylitetty, on liian vähän sanottu.
Tämä on ollut parhaimpia kertojani Galápagossaarilla.
Seuraavaksi
paljastamme ympäri maailmaa meren kohtaamat ongelmat,
tapaamme sen suojelemiseksi elämänsä omistaneita ihmisiä
ja opimme, mitä tulevaisuus tuo siniselle planeetallemme.
suom/synk: subisebbo